INTERVJU: VELIMIR VISKOVIĆ

Povodom tridesetogodišnjice od smrti velikog hrvatskog i jugoslovenskog pisca, Miroslava Krleže, beogradski Centar za kulturnu dekontaminaciju, u saradnji sa Multimedia centrom iz Prištine, Centrom Grad iz Tuzle i Bacačima sjenki iz Zagreba, u Beogradu je  organizovao projekat Plenum Krleža – Tranzicija umetnosti, koji je, po riječima direktorice CZKD, Borke Pavićević, bio prilika za preispitivanje kako, na prostoru bivše Jugoslavije, Krležino djelo danas funkcionira. Predsjednik Društva hrvatskih pisaca, urednik enciklopedije Krležijana i Sarajevskih sveski, Velimir Visković, u intervju za Dane objašnjava zašto je Krleža i dalje tako aktuelan, zbog čega je Ivo Andrić najviše bosanski pisac i kako je 1993. Franjo Tuđman branio Miroslava Krležu.

          KRLEŽA JE TUĐMANA SMATRAO USIJANOM GLAVOM

„Miroslav Krleža je vjerojatno jedno od rijetkih literarnih imena koje i danas povezuje narode bivše Jugoslavije“ – kaže Velimir Visković. „Kao urednika Krležijane, glavnog urednika Krležinih sabranih djela i autora nekoliko knjiga o Krleži, nedavno me je, u povodu obilježavanja trideset godina od smrti velikog pisca, pozvala direktorica beogradskog Centra za kulturnu dekontaminaciju, Borka Pavićević, i zamolila da u njezinom CZKD napravim neku vrstu sažetka svoje studije o Izletu u Rusiju. Inače, Krležin Izlet u Rusiju, koliko čujem, ovih dana režira Jovan Ćirilov... 
DANI: Da, zanimljivo: Izlet u Rusiju radi čovjek čijih bismo se režija, i pored najbolje volje, veoma teško mogli sjetiti; istovremeno, Ljubiša Ristić, jedan od najboljih jugoslovenskih pozorišnih reditelja i čovjek koji je godinama imao privilegiju posjećivati Miroslava Krležu, niti je pozvan da o njemu govori, niti da bilo šta režira. Ali, to i nije pitanje; samo konstatujem. 
VISKOVIĆ: Dobro, ne bih podcijenio Jovana Ćirilova; čovjek je više od pola stoljeća u teatarskom svijetu, utemeljitelj je i selektor BITEF-a, šef teatara; mislim da dobro razumije Krležu i iskreno me zanima kakvu će predstavu napraviti. S druge strane, mislim da je Ljubiša Ristić sjajan režiser, iznimno važan za povijest novijega jugoslavenskog kazališta. Zagrebačka je sredina još prije tridesetak godina, kada je on u njoj djelovao, bila poprilično podijeljena: dijelu kazališnog establišmenta, naviklog na  konformizam hrvatskog teatra, smetao je Ristićev avangardistički radikalizam; osim toga, nisu ga podnosili jer su u njemu prepoznavali teškog ljevičara, čovjeka koji forsira ideju jugoslavenskog pozorišta. Međutim, u zagrebačkim kazališnim krugovima, Ljubiša je imao i svojih vatrenih pobornika, pogotovo među mlađim ljudima. Jedan sam od onih koji nije propuštao niti jednu Ljušinu predstavu. Iako su one bile, prirodno, neujednačene po kvaliteti, moram reći da su mi i Ristićevi kazališni promašaji često znali biti zanimljiviji od tzv. urednih građanskih predstava. Dobro, ne možemo zanemariti ni činjenicu da se Ristić na vrlo nezgodan način spetljao s vladajućom srpskom politikom u devedesetima, ali ne može mu se na temelju te činjenice osporiti golem kazališni talent; stoga sam – znajući da  to neće popularno zvučati, u CZKD, govoreći o Krleži, spomenuo i Ljubišu Ristića. Znam da su se Borka Pavićević i on u devedesetima našli na politički suprotstavljenim stranama, ali ako se već radi skup o Krleži u srpskom kontekstu, ja osobno ne bih zaobišao Ristića koji se toliko bavio Krležom. 
DANI: U kom kontekstu ste spominjali Ljubišu Ristića?
VISKOVIĆ: Sa Ristićem me je upoznao Vjeran Zuppa. U CZKD sam ispričao svoj prvi susret s Ristićem, koji se dogodio još i prije nego što smo se upoznali. Dakle, negdje u proljeće 1977, Ristić se spremao da u Splitu režira Mikelanđela Buonarotija, pa je, kako bi se vidio s Krležom, došao u Leksikografski zavod, gdje sam se upravo bio zaposlio. U to doba  svi smo vodili računa da, kada odlazimo Krleži, budemo pristojno odjeveni. 
„Ako idete Krleži, morate imati sako“ – upozorio me moj tadašnji leksikografski mentor, Tomislav Ladan. 
Ali, to pravilo Ljubiša Ristić nije poštovao. U izlizanim trapericama - svojoj generacijskoj uniformi - jednoga je dana, tražeći Krležu, snažno zakucao na vrata moje sobe u Leksikografskom zavodu. 
Naravno, najprije su se pojavili golemi brkovi i vrhovi kaubojskih čizama, pa je tek onda u sobu ušao – Ljuša Ristić.
„Gde je Krleža?!“ – zagrmio je. 
„Pogriješili ste smjer, idite do kraja onog hodnika“ – objasnio sam mu. 
Krleža ga nije izbacio; očigledno, Ristiću je tolerirao ono što ne bi, recimo, Antunu Vrdoljaku.
DANI: Krleža je, dakle, držao do te vrste građanske etikecije?
VISKOVIĆ: Naravno. Krleža je bio specifična vrsta građanskog ljevičara koji je, u krajnjoj liniji, tridesetih godina XX stoljeća ušao u ozbiljne sukobe s KPJ. U to doba, na prijelazu dvadesetih u tridesete, Krleža piše Glembajeve u kojima ne samo da ne demonizira građansku klasu - što se od jednog ljevičarskog pisca dalo očekivati - nego i pozitivno govori o nekim kulturnim vrednotama, o tradiciji, ritualima, pa, ako hoćete, čak i o ritualima odijevanja, građanskom rafinmanu u umjetnosti... U razgovorima sa Predragom Matvejevićem, Krleža kaže kako od Glembajevih nije ni želio napraviti kritiku vrijednosti građanskog društva koje je, uostalom, donijelo čitav niz iznimno vrijednih stvari. Gledano iz tog ugla, Krleža jeste revizionist. Imao je snage oduprijeti se propagandističkom shvaćanju umjetnosti. U krajnjoj liniji, preko Balada Petrice Kerempuha, koje nastaju u doba najvećih napada na njega od strane ljevice, Krleža je želio pokazati kako zamišlja angažiranu, lijevu umjetnost...
DANI: Govorite o tzv. sukobu na književnoj ljevici?
VISKOVIĆ: Govorim. O tom sukobu objavio sam 2001. godine i knjigu u ediciji „Književni pojmovnik“, urednika Gojka Tešića. U Baladama, Krleža je, prebacujući priču u prošlost, želio pokazati kako vidi „revolucionarnu energiju“ koja nije svedena na jednostavne socrealističke stereotipe: govoreći o seljačkom rebelstvu u feudalno doba, uključivši bogati, izražajni repertoar zasnovan na evokacijama niza likovnih i književnih djela, Krleža zapravo govori o hrvatskoj, ali i o univerzalnoj, ljudskoj povijesti. Izrazito mu je smetalo i to što su „proleterska umjetnost“ i socrealizam bili vrlo reduktivni na planu, recimo, predstavljanja glavnih aktera, gdje se točno znalo tko smije biti pozitivan, a tko negativan. Kada analiziramo Krležina djela, osobito drame glembajevskog ciklusa, nećemo naći niti jedan potpuno pozitivni lik...
DANI: To nije čak ni Leone Glembaj? 
VISKOVIĆ: Ne, nije ni Leone. S jedne strane, Leone je čovjek s urođenim smislom za socijalnu pravdu; s druge, on je depresivac, neodlučan, labilan, ponekad ciničan... Najzad, Leone završava ubojstvom svoje maćehe; istodobno, budući da ne može suzdržati gnjev, frustracije, inhibicije koje tijekom godina ima u odnosu s roditeljima, svog oca dovodi do infarkta.
 DANI: U okviru sezone nazvane EX/NEXT YUGOSLAVIA, prošle godine je, u beogradskom Ateljeu 212, Jagoš Marković postavio Gospodu Glembajeve. Jeste imali priliku da pogledate tu predstavu?
VISKOVIĆ: Jesam, čak dvaput: u Rijeci i u Zagrebu; o njoj sam pisao u zagrebačkom tjedniku Aktual. 
DANI: I, kako Vam se čini? Kako Krleža danas funkcionira na prostoru bivše Jugoslavije? 
VISKOVIĆ: Krleža je uvijek bio pisac koji je funkcionirao na cijelom jugoslavenskom prostoru. Nekada bi, odmah nakon zagrebačke, praktično paralelno, išla i beogradska premijera Glembajevih. Htjeli mi to danas da priznamo ili ne, Jugoslavija je bila jedan i državno-pravni i kulturni prostor, pa je nekoliko vodećih jugoslavenskih pisaca veoma lako prelazilo granice: Andrić, Ujević, Crnjanski, Selimović, Marinković... Od mlađih, tu ulogu je imao Danilo Kiš koji će, negdje poslije one čuvene polemike oko Grobnice za Borisa Davidoviča, ne samo napraviti veliku internacionalnu karijeru, nego i postati spisateljska ikona cijelih dolazećih generacija postmodernističkih pisaca. 
DANI: Kod pisaca mlađe generacije sa prostora bivše Jugoslavije, Danilo Kiš je to i danas. 
VISKOVIĆ: Jeste, to je nastavljeno. Uostalom, zahvaljujući Feral Tribuneu i njihovoj izdavačkoj djelatnosti, mi smo u Hrvatskoj čak i u devedesetima mogli čitati njegove knjige....
Kada je o Krleži riječ, on je u sjećanje urezan gotovo kao metonimija, kao simbol. Mihajlo Pantić mi je pričao kako se, neposredno nakon samoubojstva Branka Ćopića, vozač u nekom od prepunih autobusa beogradskog gradskog prevoza, shvativši da od gužve neće uspjeti da zatvori vrata, u jednom momentu proderao: 
„Ulazi, bre, u autobus! Nemoj da mi je neko pao u reku, kao neki dan onaj Krleža!“
Hoću da kažem da je Krleža toliko ušao u svijest čak i običnog puka, da funkcionira kao simbol. Zato ne čudi da je čak i hiperpopularni Branko Ćopić podveden pod metonimijsku simboliku Krležina imena. 
Inače, Krležu je uvijek veoma interesiralo što se u Beogradu događa. Pratio je, recimo, što se zbiva oko spomenute Grobnice za Borisa Davidoviča, pa je, vidjevši da sudjelujem u toj polemici, zamolio da mu posudim što imam od Kišovih knjiga. Kasnije mi je Predrag Matvejević  rekao kako se Krleži Danilo jako dopao. Razmijenili su nekoliko pisama, sačuvanih u Krležinoj rukopisnoj ostavštini, u kojima ga je Krleža pozvao da, bude li dolazio u Zagreb, svakako navrati do njega. 
DANI: Što je, koliko znam, Kiš i uradio.
VISKOVIĆ: Imali su nekoliko susreta i mogu reći da je simpatija bila obostrana. Mate Lončar mi je pričao kako su Kiš i on bili jednom kod Krleže i kako su, puni dojmova, nakon toga otišli u restoran Zagorcu, ugao Varšavske i Frankopanske. Lončar je pričao da su se od te napetosti susreta sa Krležom kasnije toliko napili da su, napuštajući kavanu, na kraju zamijenili kapute. Budući da je među njima razlika u visini bila pola metra, možete samo zamisliti kako je na Kišu izgledao Matin kaput! Kao sako. 
DANI: Kakva je danas situacija u Hrvatskoj po pitanju Krleže? Znam da ste devedesetih, pokušavajući da promovišete Krležijanu, nailazili na negodovanje i otpor...
VISKOVIĆ: Na neki način, Krleža je i sam zaslužan što ga smatraju kontroverznim piscem. Uvijek se i oko svega javljao, o svemu imao svoje mišljenje, ulazio u sukobe... Zagovarao je politički koncept socijalizma i titoizma koji je, u krajnjoj liniji, doživio povijesni krah. Upravo u vrijeme kraha  tog koncepta, pa i jugoslavenske države – govorim o devedesetim godinama - trebalo je dovesti u pitanje i umjetničku ikonu jugoslavenskog socijalističkog sistema; tako je „stradao“ Miroslav Krleža. Tadašnji predsjednici Sabora, Žarko Domljan i Nedjeljko Mihanović, govorili su čak o tome kako bi Krležu, kao kultnog pisca socijalističke epohe, naprosto trebalo izbaciti iz školskih programa. U cilju postavljanja nove hijerarhije vrijednosti, govorilo se, neophodno je napraviti lustraciju u kulturi; u suprotnom, „naša nacionalna revolucija neće imati smisla“. Srećom, moram reći da je čak i u krugovima Hrvatske demokratske zajednice bilo izvornih krležijanaca. Tadašnji hrvatski predsjednik, Franjo Tuđman, u povodu obilježavanja stote obljetnice Krležina rođenja, te 1993. pozvao je sebi na Pantovčak nekoliko ljudi koji su se ili bavili Krležom ili su bili na istaknutim pozicijama u javnom i kulturnom životu. Osim mene, prisutni su bili Vlatko Pavletić, Slavko Mihalić, Ivo Frangeš, Nedjeljko Fabrio... Uzgred, Tuđmana sam upoznao ranije, 1988, kada mi ga je doveo Josip Šentija.
DANI: Kojim povodom?
VISKOVIĆ: Tuđman je došao ponuditi mi tekst za Republiku, časopis koji sam uređivao. Primijetio je da sam već bio počeo objavljivati neke disidente, poput Vlade Gotovca, pa mi je i on želio nešto ponuditi. Dosta dugo smo razgovarali; zanimali su me ljudi koji su bili spremni otići u zatvor zbog svojih političkih ideja. Zanimljivo, u to doba, Tuđman je bio veliki titoist; branio je Tita, dok sam ja kritički govorio o njemu. Usput, nakon svega što nam se dogodilo, o Titu sam počeo misliti mnogo bolje... Bilo kako bilo, Tuđmana sam zamolio da mi, s obzirom na to da su se šezdesetih godina dosta često viđali, napiše svoje uspomenu na druženje sa Krležom.  Pitao sam ga i da li bi kao historičar htio napisati neku vrstu odgovora na tada aktuelan članak Vasilija Krestića o genocidnosti Hrvata, serijaliziran u Književnim novinama, koje je uređivao moj dobri prijatelj...
DANI: Miodrag Perišić?
VISKOVIĆ: Da, Mile Perišić, koga je u to vrijeme, nažalost, počela hvatati nacionalna vrućica... 
Tuđman je pristao, ali mi je, umjesto o Krleži, na koncu donio tekst o povijesti Hrvata. Bilo je to nekakvo njegovo predavanje izgovoreno pred hrvatskim iseljenicima u Kanadi. Nisam ga htio objaviti...
DANI: Zašto?
VISKOVIĆ: Zato što je bilo pisano pučko-školski: kratki kurs hrvatske povijesti na deset stranica. To sam mu i rekao.
Čuvši moj odgovor, Tuđman se razbjesnio. 
„Tako se sa mnom ne razgovara!“ – procijedio je prije nego je izašao i zalupio vrata. Boja njegova lica bila je ljubičasta.  
DANI: Uzgred, Predrag Matvejević kaže kako su se Krleža i Tuđman definitivno razišli onog momenta kada je Tuđman počeo lansirati teze o „Hrvatskoj na Drini“, o podjeli Bosne. 
VISKOVIĆ: Ne vjerujem da je Tuđman već potkraj šezdesetih imao tako radikalne planove o podjeli Bosne. Prigodom susreta sa mnom 1988, međutim, govorio je kako će se u slučaju raspada Jugoslavije, raspasti i Bosna i Hercegovina kao umjetna tvorevina. Vjerovao je da će se u tom slučaju većina Muslimana, kako se tada govorilo, izjasniti kao Hrvati, to je valjda utjecaj onog starčevićanskog mita o muslimanima kao cvijeću hrvatskog naroda. Kako sam poznavao dosta ljudi iz Sarajeva, činilo mi da su te njegove ideje nerealne; uvjeravao sam ga da Muslimani nisu izmišljena nacija, da oni doista sebe ne vide ni kao Hrvate ni kao Srbe, da su svjesni posebnosti vlastite kulturne tradicije i zasebnog etničkog identiteta. 
Krleža je zahladio odnose s Tuđmanom potkraj šezdesetih jer mu se učinilo da Matica hrvatska, u kojoj se Tuđman angažirao, zauzima previše radikalan stav i da sve to neće dobro završiti. Međutim, kad je, nakon sloma „hrvatskog proljeća“, Tuđman završio u zatvoru, Krleža se angažirao intervenirajući za njega kod Josipa Broza, a u Leksikografskom zavodu je zaposlio i njegovu kćer. Dakle, pomagao mu je, ali držeći ga usijanom glavom. 
DANI: Nakon tog neprijatnog susreta, da li ste kasnije sreli Franju Tuđmana?
VISKOVIĆ: Nisam ga susretao; nisam pripadao nacionalističkoj intelektualnoj eliti, pa je to i razumljivo. Susreli smo se tek 1993, a povod je bila proslava Krležine stote obljetnice rođenja. Bio sam pozvan kao glavni urednik enciklopedije Krležijane u Leksikografskom zavodu.
DANI: Je li Tuđman prema Vama bio neprijatan?
VISKOVIĆ: Ne mogu reći da je, usprkos svemu, prema meni bio neprijatan. Kasnije se, čuo sam od nekih njegovih suradnika, smijuljio: - Došao mi je i onaj Visković koji mi je odbijao tekstove. 
Inače, sam razgovor kod Tuđmana bio je vrlo zanimljiv; u suštini, pokazivao je njegov vrlo afirmativan odnos prema Krleži. A sve je bilo krenulo naopako, porazno po Krležu. Vlatko Pavletić je, na primjer, rekao kako su Krležina vremena i slava prošli, kako je bio reprezentativni pisac titoističke epohe, kako se od Tita nikada nije distancirao; upozorio je na to da je Krleža bio ljevičar i lenjinist i zaključio da se tu stotu obljetnicu nema što ni obilježavati. Ivo Frangeš, veliki Krležin poštovalac i prijatelj, rekao je kako bi eventualno mogao napraviti neku hrestomatiju Krležinih tekstova... 
DANI: A Tuđman?
VISKOVIĆ: „Ne dopuštam da se na taj način govori o Krleži“ – prekinuo je Tuđman raspravu. „Krleža je veliki hrvatski lijevi intelektualac. U vrijeme kada je bio lenjinist, svatko tko je u građanskoj Evropi mislio svojom glavom, tko je vjerovao u ideale socijalne pravde, mislio je isto. Budući da nas izvana tretiraju kao izrazito desničarsku naciju, iznimno je važno da pokažemo kako u našoj povijesti imamo i istaknutih lijevih intelektualaca. U tom smislu, osobno ću razgovarati s ravnateljem televizije kako bismo, u godini obilježavanja obljetnice Krležina rođenja, svakog mjeseca organizirali tv-panele na koje bismo pozvali ljude iz inozemstva, posebno iz Beograda; tamo ima ljudi koji su pametno pisali o Krleži...“
DANI: Posebno iz Beograda?!
VISKOVIĆ: Pa, i mene je iznenadila ta njegova otvorenost prema suradnji s Beogradom. Pored toga, Tuđman je prisutne upozorio da, kada govore o Krležinu jugoslavenstvu, moraju voditi računa o povijesnom kontekstu.
„Nakon Prvog svjetskog rata, Jugoslavija je omogućila kompaktnost hrvatskih zemalja“ – objasnio je. „Da je bilo drugačije, Hrvatska i Hrvati bili bi rascjepkani u nekoliko država. Potkraj osamdesetih, jačanjem velikosrpskog imperijalizma, Jugoslavija je prestala biti okvir u kome Hrvatska može opstati; to je trenutak kada se trebalo ići na osamostaljivanje“. 
Iako nikada nisam bio Tuđmanov simpatizer, moram reći da mi je izgledao neusporedivo liberalniji, koncilijantniji, tolerantniji od većine prisutnih. 
Nakon sastanka, u Hrvatskom narodnom kazalištu, na čijem se čelu nalazio Georgij Paro - stari krležijanac i izvrstan režiser - uz Tuđmanovu suglasnost, krenuli su se pripremati Glembajevi... 
DANI: To su Glembajevi sa prelijepom Enom Begović kao barunicom Kasteli?
VISKOVIĆ: Da, tridesetčetverogodišnja Ena Begović, možda koju godinu premlada, ali svojom pojavom, bila je upravo to – barunica Castelli. Krleža je barunicu Castelli doživljavao kao ženu demonske erotičnosti. Iako ni prema njoj nije imao crno-bijeli odnos, Krleža je uistinu bio zadivljen erotskom inteligencijom kojom je barunici Castelli polazilo za rukom da manipulira; fascinirao ga je način na koji nije bila u stanju ni samo posve ovladati vlastitom erotičnošću. 
Osim Georgija Para, koji je, kao nekakv hadezeovski intendant, jako puno napravio za afirmaciju Krleže stavljajući na repertoar kompletnu glembajevsku trilogiju, i Zlatko Vitez, popriličan hrvatski nacionalist, ubrzo je na scenu postavio Krležijadu, baziranu na tekstovima iz Hrvatskog boga Marsa. Predstava je igrana preko stotinu puta.
Mogu reći, ma koliko to nekima ne bi bilo drago čuti, da je baš za Krležu Tuđman mnogo napravio, sprečavajući nacionalističke radikale da se bespoštedno obračunaju s Krležom, tom „jugokomunjarom“. Uostalom, pouzdano znam da je upravo Tuđman zaustavio zahtjeve nekih hadezeovskih talibana da se obustavi izrada enciklopedije Krležijane i preimenuje Leksikografski zavod. 
 Kasnije se odnos prema Krleži umnogome promijenio; počelo se objavljivati novo izdanje njegovih sabranih djela, koje ja uređujem, igraju se njegove drame, organiziraju znanstveni skupovi... Uostalom, o Krležinom statusu u hrvatskoj kulturi najbolje govore tzv. milenijske ankete koje je među hrvatskim kulturnjacima proveo tjednik Nacional: na listama najboljih u svim književnim žanrovima, u samom vrhu se našlo po nekoliko Krležinih naslova.  
DANI: Prošle godine, beogradski Danas je pravio sličnu anketu i Filip David mi je rekao da Krležu naprosto nije mogao svrstati u rubriku „strani pisac“; napisao je – naš.
VISKOVIĆ: Naravno. U intervjuu beogradskom Vremenu, svojevremeno sam kazao da je Krleža i srpski pisac, što mi je u nekim krugovima u Hrvatskoj zamjereno. Ali, izvinite, iako je bio srpski nacionalist, ne mogu reći da Miloš Crnjanski nije i moj pisac. Naprosto, Crnjanski je toliko urastao u moj osjećaj literature, u moj senzibilitet, da ga doživljavam kao svojeg. Uostalom, da se našalim, bez problema ga čitam na originalu i posve mi je svejedno da li će ga netko nazvati hrvatskim ili srpskim piscem. 
DANI: Jugoslovenski narodi imaju, čini mi se, danas sličan problem sa Ivom Andrićem.
VISKOVIĆ: Kao i sa Miroslavom Krležom, i sa Andrićem je devedesetih u Hrvatskoj bila slična situacija. Naime, 1992. je obilježavana stota obljetnica Andrićeva rođenja, pa je jedan hrvatski pisac, ne osporavajući literarnu vrijednost njegova djela, napisao da je Andrić renegat rođen kao Hrvat koji je, počinivši taj strašni čin izdaje, napustio hrvatsku naciju. Drugi je, pak, pošao od Andrićevog „nečistog podrijetla“, odnosno od hipoteze da je Andrić vjerojatno bio nezakoniti sin koji je, činom „sramotnog rođenja“, morao biti predodređen na nesiguran identitet, prelijavanje iz jedne u drugu naciju. 
Kada je riječ aktualnim polemikama, Andrića nikako ne možemo smatrati samo hrvatskim, a bogami ni samo srpskim piscem. Vjerujem da je, prije svega, Andrić veliki jugoslavenski pisac. Ako je to uopće važno, Andrić nikada nije rekao da je Srbin; govorio je da je i Jugoslaven. Točno je, djelovao je u srpskoj sredini, prihvatio beogradski govor i, u krajnjoj liniji, kao brilijantan stilist, postao uzor srpske jezične norme. Međutim, u svojim pripovjetkama - pogotovo onima fratarskog kruga - Andrić ne samo da obrađuje tematiku vezanu za katolike, za Hrvate, nego se i koristi govorom te sredine. Dakle, osim Andrićevog etničkog hrvatskog podrijetla, postoje neki elementi zbog kojih ga moramo smatrati i hrvatskim piscem. Najtočnije je: i srpskim i hrvatskim i bosanskim. Ovim poslednjim čak i najviše. 
DANI: Ali, kome su takve polemike uopšte važne? 
VISKOVIĆ: Onima koji inzistiraju na nacionalno čistim konceptima književnosti. Nažalost, postoje ljudi koji bi mnoge jugoslavenske pisce najradije pobacali van iz svojih nacionalnih književnosti. U tim turbulentnim vremenima bilo je normalno „likvidirati“ Krležu ili Andrića. Jer, što će nam? Pa, Mile Budak će reprezentirati cijelu hrvatsku književnost. U takvim vremenima se povampire i neki piščići nezadovoljni svojim statusom u hrvatskoj literaturi i, misleći da žive u dobu prevrednovanja, zamisle da mogu postati novim krležama. A po mom sudu, jedini pravi giganti jugoslavenske književnosti su Krleža, Andrić i Crnjanski. Možemo, naravno, dodati i Tina Ujevića. Njih četvorica su permanentno zanimljivi. Vrhunci su eks-jugoslavenske književnosti, pa, kao takvi, i neka vrsta lakmusa za stvaranje novih kuturnih paradigmi i nacionalnih kanona. Oni su, naprosto, konstantna vrijednost. 

                                                             Tamara Nikčević